Ako je dokazano da najčešći rezultat nesretnog djetinjstva bez ljubavi jest nesretna, neurotična odrasla osoba, zar to ne znači da će rezultat sretnog djetinjstva biti zadovoljna i sretna odrasla osoba? Ako nepokazivanje ljubavi dovodi do neuroze, zar nije onda točno da pokazivanje ljubavi dovodi do zdravo formirane ličnosti, piše dr. Zoran Milivojević, psihoterapeut.
Potrebna disciplina
Polazeći od takvih pretpostavki za koje ćemo tek kasnije shvatiti da su pogrešne, pokazivanje ljubavi je stavljeno u centar odgojnog pristupa ideologije sretnog djeteta. Prateći savjete o savremenom odgoju djece, a sve u cilju očuvanja i unapređenja dječjeg mentalnog zdravlja, roditeljima je postalo najvažnije kako se njihovo dijete osjeća.
Da bi roditelj mislio da je dobar roditelj, njegovo dijete se stalno moralo osjećati voljeno i biti sretno. Zato su se roditelji počeli truditi da djecu uvjere da su jako voljena, omogućujući im samo pozitivne doživljaje i iskustva.
Poslije nekoliko desetljeća takve prakse, počeli smo uviđati da nije nužno da će takvo dijete postati sretan odrasli. S razočaranjem smo shvatili da ta druga formula – sretno dijete, nesretni odrasli – nije samo moguća, već je i najvjerojatnija. Prava sreća je jedno, ali nazovimo to u ovom slučaju razmaženo dijete i prezaštićeno dijete su nove patologije, rezultat novog pristupa.
Prvo izrasta u patološkog narcisa, a drugo u pasivno-ovisnu ličnost. Razmažena djeca usprkos visokoj inteligenciji, izrastaju u nesocijalizirane ličnosti koje ne žele odrasti, koje su sebične i narcisoidne, koje slabo kontroliraju svoje impulse, sklone su nasilju, usprkos svojim talentima nemaju radne navike tako da su neuspješni, i koje zbog toga dugo ostaju u simbiotskoj vezi sa svojim roditeljima i kada zađu u svoju četvrtu ili petu deceniju.
Za razliku od njih, prezaštićena djeca su vrlo pasivna jer o sebi misle da su nesposobna, plaše se svijeta oko sebe kojeg doživljavaju kao opasno mjesto, zbog čega su također u simbiozi s roditeljima ili dominantnim partnerima.
Kako to da ljubav izaziva poremećaj? (Kriv izraz). Ljubav ne može pokvariti dijete, ona je potrebna, već ga kvari ono čega često nema u ovom pristupu, a to je discipliniranje. U želji da stalno usrećuju vlastitu djecu, roditelji su počeli izbjegavati da sa njima ulaze u konflikt, postali su popustljivi.
Glavni zadatak
Danas smo naučili da su djeci podjednako potrebni i ljubav i discipliniranje. Na osnovu toga što zna da je voljeno, dijete izgrađuje pozitivnu sliku o sebi, shvaća da je važno ljudsko biće. Discipliniranje je ono što omogućuje socijalizaciju i razvijanje različitih radnih navika, poštivanje zabrana i granica.
Discipliniranje podrazumijeva konflikt djetetove želje i roditeljeve volje. To je u stvari neizbježni konflikt biologije i sociologije. Kako je cilj roditelja da socijalizira dijete, on je taj koji u tom konfliktu treba prevladati. Popustljivi odgoj je pokazao koliko je pogubno po razvoj djetetove ličnosti i njegovu odraslu sudbinu.
Mi roditelji se trebamo podsjetiti da nam je glavni zadatak da djecu pripremimo za samostalni život u ljudskom društvu, pa da oni sami nađu svoju sreću, a ne da ih stalno usrećujemo. Ako smo stalno mi odgovorni za njihovu sreću, onda oni na kraju ne žele odrasti i prihvatiti odgovornost,piše Avaz
![](https://www.haber.ba/wp-content/themes/flex-mag/images/logos/Haber_ba_Dobar_glas_logotip.png)